Häijy on kaunis, ja kaunis on häijy.
Sumussa ja pilvissä noidat ne leijuu.
Koska yhdymme taas?
Mikä merkki on sen, rajuilmako, leimaus, ukkonen?
Häly taistelun kun laannut on ja voiton tuo tai tappion.
Siis ennen laskemista auringon.
- Ja paikka mikä? - Nummen rinne.
Macbethkin silloin saapuu sinne.
- Ken tuossa on verissään? - Terve, urho veikko!
Nyt kuninkaalle kerro, kuinka sodan oli lähtiessäsi laita.
Macdonwald julmuri käy kapinaan ja avukseen sai länsisaarten väen.
Ja onnetar hymyili kirotyölle. Macbeth, jota urhoksi mainitaan-
- sankarina raivasi tiensä tuon orjan luo.
Ei kättä paiskannut, ei hyvästellyt, vaan vatsan halkaisi leukaan saakka.
Oi urho serkku! Uros ansiosta!
Norjan herra etuansa käytti aseilla kirkkailla ja virkein voimin.
Macbeth ja Banquo, heitä eikö säikäyttänyt tuo?
Kyllä. Kuin varpunen kotkaa tai jänis leijonaa.
Kuin sanasi kaunistaa sinua haavasi. Maineen maku on kummassakin.
Haavuri tuokaa.
- Jumala kuningasta varjelkoon. - Mistä matka?
Norja itse hirveillä joukoillaan ja apunaan kavaltaja Cawdor-thani-
- aloitti julman taistelun, kunnes Bellonan sulho Macbeth-
- käsi kättä ja miekka miekkaa vasten masensi korskean mielen.
- Lyhyesti: Me voiton saimme. - Mikä suuri onni!
Tuo Cawdor luottoani ei enää petä.
Julista hänelle surma.
Macbeth nyt on Cawdor-thanin arvon perinyt.
Näin julman kaunista en ole päivää nähnyt.
Keitä ovat noin kuihtuneet ja pukimeltaan jylhät?
Maan asukkailta eivät näytä he.
Jos voitte, puhukaa. Keitä olette?
Oi, terve, Macbeth. Terve, Glamis-thani.
Oi, terve, Macbeth. Terve, Cawdor-thani.
Oi, terve, Macbeth. Kuninkaaksi käyt kerran.
Nimessä totuuden, keitä olette? Kuvitelmia vai tosiolentoja?
Jalolle kumppanilleni ennustatte onnen lisäksi suurta valtaa.
Vaan minulle ette haasta. Jos ajan kylvön tiedätte ja näette-
- mikä itu nousee ja mikä ei nouse, niin vastatkaa.
En kerjää enkä pelkää. En armoanne enkä vihaanne.
Terve! Vähempi kuin Macbeth, ja suurempi.
Vähemmän onnekas, toki onnekkaampi.
Et kuninkaaksi käy, mutta niitä siität.
- Kumpikin terve, Macbeth ja Banquo. - Banquo ja Macbeth, terve kumpikin.
Seis, hämärät ennustajat. Lisää kertokaa.
Kun Sinel kuoli, tulin Glamis-thaniksi.
Vaan miten Cawdoriksi? Mistä saitte tuon kumman tiedon?
Miksi eteemme käytte moista ennustellen profeettain lailla?
Mihin he hävisivät?
Pois ilmaan.
Minkä ruumiiksi luulit, haihtui kuin henki tuuleen.
Tosiolennoistako nyt haastamme?
Vai olemmeko syöneet hulluheinää, joka mielen vie?
- Lapsistanne tulee kuninkaita. - Ja teistä kuningas.
- Ja Cawdor-thani myöskin, eikö niin? - Niin aivan sanani kuuluivat.
Vielä elää Cawdor. Kuninkaaksi nousevani-
en voi mitenkään uskoa.
En liioin Cawdoriksi.
Kuningas onnellisen tiedon saanut on voitoistasi.
Hänessä ihmetys ja kehu kilvan sinua koskettaa.
Kuningas sinulle laittaa kiitoksensa, ei sinua palkitse.
Korkeamman arvon merkiksi sinua käskee tervehtiä Cawdor-thaniksi.
Mitä? Puhuvatko perkeleetkin totta?
Vielä elää Cawdor. Miksi lainapukuun puette minut?
Hänen hylkynsä elää, mutta hän on jo surman oma.
Maanpetos selvä ja tunnustettu kukisti hänet.
Glamis ja Cawdor-thani! Vaan suurin puuttuu.
Kiitos vaivastanne.
Ettekö nyt usko lapsistanne tulevan kuninkaita?
Ne, jotka tekivät minusta Cawdorin, moista ennustivat.
Luottakaa vain siihen, niin halu teissä pian kruunuun syttyy-
ohitse Cawdor-arvon.
Usein meitä tuhoon vietelläkseen puhuvat hornan henget totta.
Rehellisiä pikkuseikoissa ovat pettääkseen suuremmissa.
Yliluonnollinen kiusaus tuo ei paha olla voi, ei hyväkään.
Jos paha, miksi onnen esimaun soi se totuudella aloittaen?
Cawdor-thani olen.
Jos hyvä, miksi siis valtaa mieleni aatos-
- jonka hirmukuva nostaa hiukset pystyyn-
- ja vastoin luonnon tapaa kylkiluihin sydäntäni lyöttää?
Tosi kauhu on mielen hirmuluomuksiin verraten tyhjää.
Ja pelkkä murhan kuvitelma-
jo jäytää minua niin-
- että elon kaiken tukehduttaa houre tuo-
ja mitään muuta ei ole.
Tuhannet kiitokset, hyvät herrat.
Kas, kuinka on kumppanimme haltioissaan.
Jos sallimus minut kuninkaaksi tahtoo, se kruunatkoon minut myös.
Me teitä odotamme, jalo Macbeth.
Anteeksi. Unhotettuja asioita mieleni raskas hautoo.
Lähtekäämme kuninkaan luo.
Kauan eläköön kuningas.
Niin kaunista ei mikään ollut kuin elämästä lähtönsä.
Kuin olisi hän harjoitellut. Hengen heitti hän kuin kalun joutavan.
Voi mielentilan kasvoista arvata.
Ylimys oli hän, ja häneen luotin ehdottomasti.
"Terve sinulle, kuninkaaksi käyt kerran."
"Tämän olen tahtonut ilmoittaa sinulle"-
"sinä rakkain osakas kunniastani"-
- "ettet tietämättömänä suuruudesta jäisi oikeutettua iloasi vaille."
"Pane se sydämellesi ja hyvästi jää."
Glamis olet ja Cawdor myös ja onnen luvatun saat.
Mutta luontoasi pelkään. Siinä lempeyden maitoa on liikaa-
että oikotien se löytäisi.
Suureksi mielit, ja himoa sinulla on kunniaan-
- mutta pahuus, sen kätyri, sinulta puuttuu.
Hartain halusi on hurskaan halua.
Et pettää tahtoisi, vaan vääryydellä voittaa.
Tänne riennä, että oman henkeni korvaasi valan.
Terve, Macbeth! Terve, Cawdor!
Oi, jalo serkku! Kiittämättömyyden synti raskas minua rasitti.
Ken ne kaikki jaksaa ansiosi täysin määrin maksaa?
Velvollisuus ja virka täyttäjänsä palkitsee.
- Vastaan suvaitkaa vain ottaa työmme. - Tervetuloa.
Sinua aloin istuttaa ja täyteen kukkaan sinut tahdon saattaa.
Jalo Banquo, vähemmät ei ole ansiosi.
Annas, kun sinua halaan! Käy sydämelleni.
Jos siihen juurrun, on laiho teidän.
Pojat, langot, thanit ja muut te meitä likeisimmät, kuulkaa:
Seuraajaksemme Malcolm-esikoisen nyt nimitämme.
Nimenä hänellä on tästedes Cumberlandin prinssi.
- Terve, Cumberlandin prinssi! - Terve, Cumberlandin prinssi.
Ja nyt Invernessiin yhä velkaan teille jäädäksemme.
Sanoman itse vien ja tulollanne riemastutan vaimoni.
- Nöyrimmät jäähyväiset. - Kunnon Cawdor!
- Hän on serkku verraton. - Vai Cumberlandin prinssi!
Siinä on porras, johon suistun, jos en yli hyppää.
Se tielläni on.
Te, tähdet, sammukaa! E i mieltäni mustaa valo nähdä saa.
Suuri Glamis! Jalo Cawdor!
Suurempi kumpaakin, "sinä, joka kerran".
Kirjeesi yli kurjuuden minut nosti, ja tulevaisuuden tunnen jo nyt.
Oi, armaani. Duncan tulee tänne yöksi.
- Ja lähtee milloin? - Aamulla. Niin on määrä.
Ei näe koskaan se aamu aurinkoa.
Kasvosi, armas, on kuin kirja, josta kummia lukea saattaa.
Pidettävä on tulijasta huolta. Yön suuret toimet jätä minulle.
Enemmän toiste.
Ole niin kuin kukka, viaton päältä, mutta käärme alla.
Muu kaikki jätä minulle.
Kähisten itse korppi Duncanin tuloa onnetonta kattoni alle raakkuu.
Tulkaa, henget, murhamielen kätyrit. Naisluontoni muuttakaa.
Luokaa minut täyteen julminta hirmuisuutta.
Vereni saentakaa, salvatkaa tie sääliltä-
- että ei tunnonvaivat päätöstäni julmaa järkyttäisi.
On kaunis tämän linnan paikka.
Ilma suloinen, vieno, hentoja aistejamme hyväilee.
Tule, synkkä yö, sakeimpaan hornan savuun peity-
ettei terävä veitseni haavaa näe-
- eikä alta mustan vaipan taivas huuda "seis, seis".
Lhana emäntä, nyt yöksi jäämme.
Aina palveluksessanne.
Ojenna kätesi.
Nyt isännän luo. Rakas meille on hän. Ei vastakaan armomme häneltä puutu.
Jos tehtynä se olisi tehty, paras se olisi oitis tehtynä.
Jos välttää voisi murhan seuraukset-
ja nuottaan nostaa vain menestystä-
- jotta tämä isku täällä olisi kaikki kerrassaan, vain täällä.
Täällä ajan katoavalla kannikalla en tulevasta elämästä piittaisi.
Mutta moiset työt tuomitaan jo täällä.
Verinen oppi, opittuna kerran-
- takaisin kääntyy omaan keksijäänsä.
Täällä on hänellä kaksinainen turva.
Vasalli olen ensinkin ja lanko, se murhan kieltää jo.
Sitten isäntänä...
...murhaajalta ovi sulkea tulisi eikä itse veistä käyttää.
Lisäksi Duncan niin hellä hallitsija on-
valtatöissään niin puhdas-
- että hänen ansionsa pasuunakielillä enkelten huutaisi-
julminta kirousta murhatyölle.
Sääli kuin vastasyntynyt alaston lapsi myrskyn siivillä-
- tai taivaan kerubina ratsastaen hirmuteon lietsoisi joka silmään-
ja itkuvirtaan myrsky hukkuisi.
Kannusta ei muuta minulla ole hankkeeseen-
- kuin kunnianhimo, joka hyppyyn yrittää, mutta nurin niskoin suistuu.
- Miksi pois lähdit? - Kysyikö hän minua?
Tiedäthän sen.
Tuo tuuma jättäkäämme.
Hän juuri minua kunnioitti-
- ja olen väeltä ostanut kultaisen maineen-
- jota käyttää täytyy, kun on sen hohde kirkkain, eikä oitis pois heittää.
Oliko toivo, johon itsesi puit, päissään?
Unestaanko se nyt herää karsastaen äskeistä mielityötään?
Rakkautesi nyt vasta oikein tunnen.
Pelkäätkö yhtä uljas olla työssä kuin haluissasi-
- omissa silmissäsi pelkuri olla ja sanoa "tekisin, jos uskaltaisin"?
- Sanoa kuin kissa tarinassa! - Kaikki uskallan, mitä sopii mieheen.
Ken enemmän uskaltaa, ei ole mies.
Mikä elukka sinut pani aikeesi minulle ilmaisemaan?
Kun sen uskalsit, sinä olit mies.
Jos uskaltaisit enemmän olla kuin olit, olisit enemmän vielä mies.
Terve, Cawdor-thani!
Jos ei se käy...
Ei käy! Täyteen määrään vain mielesi pingota-
niin kyllä käy se.
Duncanin palvelijat huumaan viinillä ja juomilla-
- että muisti, tuo aivojen vartija, uduksi muuttuu.
Järki höyrypannuksi muuttuu.
Kun sitten päissään nukkuvat kuin kuolleet elukan untaan-
- mitä emme silloin voisi vartijattomalle Duncanille tehdä?
U ljas luontosi ei muuta luoda voi kuin miehenpuolia.
- Mikä aika yöstä on, poika? - Kuu on maillaan. En kuullut kelloa.
- Puoliyöstä se mailleen käy. - On myöhempi, luulen.
Miekkani ota.
Taivaassa ollaan tiukkoja. Kaikki kynttilät on sammuksissa.
Tuossa, ota tuokin.
Raskas kuin lyijy painaa uupumus. Kuitenkaan en tahtoisi nukkua.
Oi, armon vallat, aatokset häijyt torjukaa, jotka lepoani häiritsee.
- Ken siellä? - Ystävä.
Vieläkö valvot? Kuningas jo nukkuu.
Hän oli harvinaisen iloinen ja väellenne jakoi runsaat lahjat.
Äkkipäätä tahtomme joutui puutteen alamaiseksi.
On hyvin kaikki.
Unissani yöllä näin nuo velhosiskot.
- Osaksi totta ennustivat teille. - Mitäpä heistä.
Mutta jos aika sallisi, puhella sopisi asioista hiukan.
- Määrätkää hetki. - Milloin suvaitsette.
Jos tuumaan suostutte, keräätte kunniaa.
Jos kerätessä en sitä menetä, niin suostun kyllä.
- Hyvää yötä siihen saakka. - Minä kiitän. Samaa teille.
Tuo onko tikari silmissäni tuossa, kättäni kohti kahva?
Anna, kun sinuun tartun!
En sinua saanut, ja silti yhä näen sinut.
Sinä näky turmion, sinua eikö koura käsitä niin kuin silmä?
Lienetkö mielikuvituksen tuotos, tyhjä haamu, kiihtymyksen luoma?
Sinut yhä näen-
- niin käsiin tuntuvana kuin tämän, jonka tässä paljastan.
Näytät minulle tien, jota aion käydä.
Tuollaista asetta on juuri tarvis.
Muiden aistien narriksi on silmä tullut-
tai vie se niistä voiton.
Yhä näen sinut!
Terä, kahva täynnä veripisaroita, joita äsken ei niissä ollut.
Tyhjää kaikki.
Verinen teko vain silmissäni näin kuvastuu.
Nyt toinen puoli maata on niin kuin kuollut.
Ja laiha murha vartijansa, suden, kutsuvasta ulvonnasta säikkyneenä-
- kuin himokas Tarquinius salaisin rosvoaskelin-
- määränpäähän kuin haamu hiipii.
Sinä luja, vankka maa, älä askelteni astuntaa kuule-
- että eivät itse kivetkin kielisi minun teistäni.
Tuota älä kuule, Duncan. Ääni sen sinut kutsuu taivaaseen-
tai helvettiin.
Heränneen heidän pelkään ja tekemättä jääneen työn.
E i rikos, vaan yritys, se meidät tuhoaa.
Hiljaa! Huuhkaja vain se siellä huhuaa.
Se turman enne huutaa julmaa hyvää yötään.
Mieheni?
Nyt se on tehty.
- Kuulitko mitään? - Yöhuuhkajan huudon ja sirkan laulun.
- Puhuitko sinä? - Milloin?
- Äsken. - Alas kun astuinko?
- Ken tuossa kamarissa on? - Donalbain.
- Oi, surkea näky tuo on. - Hupsu! Vai näky surkea!
Luulin äänen kuulleeni. Se huusi: "Herätkää! Macbeth unen murhaa."
Unen, tuon viattoman, joka huolten vyyhdet sekavat setvii.
Päivittäisen kuoleman, työn raittiin pesijän, sielun haavain voiteen.
Luonnon toisen aterian ja parhaan elämän juhlaruuan.
Huuto kautta linnan kaikui: "Glamis unen murhasi!"
"Sen vuoksi Cawdor ei enää unta saa. Unta ei Macbeth saa enää."
Mutta ken se huusi noin?
Noin ei tuollaista saa tuskitella. Siitä voi tulla hulluksi.
Nouda vettä ja käsistäsi nuo rumat merkit huuhdo.
Miksi tänne tikarit kannoit?
- Siellä niiden on paikka. - En sinne mene.
- Ajatella pelkään tekoani. En tohdi. - Arka raukka!
Anna tänne tikarit.
Verta jos hän vuotaa, niin sillä kultaan vartijoiden muodon.
Syyn muodon näin he saavat.
Mikä kolke on tuo?
Mikä minun on? Risahdustakin säikyn.
Kenen kädet ovat nämä? Päästäni ne repivät silmät!
Voiko Neptunuksen valtameri pestä tuon veren kädestäni pois?
Ei.
Ennen tämä käsi meret määrättömät punaa-
vihreän muuttaa punaiseksi.
Käsiäni tahraa sama väri kuin sinun.
Mutta sydän noin valju minua hävettäisi.
Pisara vettä pois tämän synnin huuhtoo.
Kuinka kevyt on se sitten!
Menkäämme kamariimme.
Pue yönuttu ylle, ettei kutsuttaessa havaita meidän valvoneen.
Älä anna noin raukkamaisesti aatoksille valtaa.
Tekoni tietäen parempi olisi, että itseäni en tietäisi.
Kolkkeellasi herätä Duncan!
Voi, jos sen voisit.
Sepä vasta kolkutusta! Jos olisit helvetin porttien vartija-
- kylläpä saisit avainta kiertää. Beelsebubin nimessä, ken siellä?
Kop, kop. Toisen perkeleen nimessä, kuka siellä?
Kop, kop. Ei koskaan rauhaa. Ken olette?
Kuljetko ruusuista tietä iankaikkiseen ilovalkeaan?
Lempo sitä kauemmin olkoon portinvartijana.
Tämä paikka on helvetiksikin liian kylmä.
Kohta, kohta!
Myöhäänkö maata kävit, kun näin myöhään nukut?
Ryyppäsimme toiseen kukonlauluun-
- ja juominen se edistää tuntuvasti kolmea asiaa.
- Mitä kolmea asiaa? - Punaisia neniä, unta ja kusta.
Lemmenseikoissa se auttaa ja kaataa.
Himoa se auttaa, mutta kyvyn se kaataa.
Se luo lemmen ja tappaa sen-
- nostaa sen ja kaataa sen, yllyttää sitä ja kyllyttää sitä.
Se voimistuttaa ja laimistuttaa.
- Viina sinut viime yönä petti. - Niin kylläkin.
- Hereillä onko herrasi? - Huomenta.
- Liekö kuningas jo noussut? - Ei vielä.
Hän käski, että varhain herättäisin. Lie myöhä jo.
Vien teidät hänen luokseen.
- Tuossa ovi on. - Huutaa rohkenen. Se työksi on pantu.
- Lähteneekö kuningas tänään? - Lähtee, niin on määrä.
Yö oli jylhä. Majassamme tuuli kukisti savupiiput.
Valitusta ilmassa kuultiin, julmaa kuolontuskaa.
- Sanovat maankin olleen kuumeissaan. - Jylhä oli yö.
Kauheaa!
Kauheaa, kauheaa! Ei kieli eikä sydän saata käsittää!
Murha on hengen Herran temppelistä ryöstänyt.
- Kuinka? Hengenkö? - Kuninkaanko?
Minua älkää puhumaan vaatiko. Nähkää ja puhukaa sitten itse.
Nouskaa, nouskaa! Hätäkello soimaan!
Murhaa! Petosta! Malcolm ja Donalbain! - Banquo! Nouskaa!
Pois tuo veltto uni, tuo kuolon hahmo. Itse kuoleman nyt näette!
Nouskaa katsomaan kuvaa suuren tuomion!
Fleance! - Banquo!
Nouskaa kuin haudasta ja kuin aaveina tulkaa kauheutta katsomaan!
Kello soimaan!
Miksi talon nukkujia kokoon kutsuu noin jylhä torvi?
Sanokaa!
Kerrottavani ei sovi teille.
Banquo, murhattu on kuninkaamme ja herramme!
- Meilläkö? - Hirveää se on, missä olkoonkin.
Sanasi, Macduff, peruuta ja sano, ettei niin ole.
Voi jos olisin kuollut ennen tätä. Olisin autuas silloin.
Tästä lähtien ei totuutta ole ollenkaan maailmassa. Petosta kaikki!
- Mikä on hukassa? - Te, vaikka ette tiedä.
Isänne ovat he murhanneet.
- Ketkä? - Sen palvelijat nähtävästi tekivät.
Veressä oli kädet, kasvot ja tikarit.
Voi, että vimmoissani tapoin heidät!
Miksi teitte sen?
Ken säikkynyt ja viisas voi samassa olla, kuninkaan mies ja puolueeton?
Ei kenkään.
Tässä makasi Duncan hopeapäässä veren reunus-
- tuossa murhamiehet väriin työnsä tahrattuina.
Ken voisi mieltään malttaa, jos on sydän rakastava-
ja rohkeutta sitä näyttää?
Nyt täysi miehen asu joutuin ylle! Salissa sitten yhdytään-
tätä inhaa verityötä tutkimaan.
Meitä epäilys ja kauhu värisyttää. Kädessä Kaikkivaltiaan seison tässä.
Luihun kavalluksen salajuonta vastaan sodin.
- Minä myös. - Me kaikki.
Mitä aiot?
Hyvä ei ole tänne jäädä.
- Minä lähden Englantiin. - Minä Irlantiin.
On ero turvaksi kummallekin meille.
Täällä ovat hymyt tikareita täynnä.
Tuo murhan nuoli, joka ammuttiin, on vielä lennossa.
Ratsun selkään siis.
Vähemmälle nyt jäähyväiset jääkööt.
Pois varkain!
- No, miltä näyttää, Macduff? - Ettekö te näe?
Joko tiedossa on, ken on murhan tehnyt?
- Ne, jotka Macbeth tappoi. - Mitä etua heillä siitä oli?
Heidät lahjottiin. Kuninkaan pojat Malcolm ja Donalbain paenneet ovat-
mikä tekee heidät epäiltäviksi.
Luultavasti kuninkaaksi tulee nyt Macbeth.
- Hän meni jo Sconiin kruunattavaksi. - Menettekö te Sconiin?
- En, serkku. Fifeen lähden. - Minä menen Sconiin.
Hyvästi! Ettei toteen vain käy aate.
Nyt olet se.; kuningas, Cawdor, Glamis.
Ja kaikki, mitä ennustivat velhot.
Petosta vain sinun käyttäneen pelkään.
Sanottiin toki, ettei sukuusi jäisi se-
- vaan että kuninkaitten kantaisäksi tulisin minä.
Totuutta jos heissä on-
- miksei he minullekin ennustajiksi ruveta voisi ja toivoani nostaa?
Terve, Macbeth! Terve, skottein kuningas!
Terve, Macbeth. Terve, skottein kuningas!
Tuossapa se paras on vieraamme.
Jos hänet olisi unohdettu, juhlaamme olisi aukko jäänyt.
Tänä iltana on pidot meillä. Pyydän, että tulette tekin.
Teidän Korkeutenne vain käskeköön, ja velvollisuus minut teihin sitoo.
- Lähdettekö iltapuolella? - Lähden, herra.
Kauasko matka on?
Niin kauas, että se ajan täyttää tästä iltaan asti.
- Pois älkää jääkö vain. - En, herrani.
Veriset lankomme piilevät Englannissa ja Irlannissa-
- tunnustamatta julmaa isänmurhaansa. Huomenna siitä.
Hyvästi. Illalla siis tavataan.
Mukana onko Fleance? Olkoot ratsunne varmat jaloiltaan ja virmat.
Hyvästi.
Ovatko ne miehet täällä? Tuo sisään heidät.
Tämä tila ei niin mitään ole, jos ei turvaa ole.
Banquon suhteen on pelkoni suuri. Kuninkaallisessa luonteessa on älyä-
- joka varmasti uljaat tuumat vie määränpäähän.
Muuta en ketään pelkää kuin häntä. Henkeni alleen masentaa hän.
Iltaan asti yksin tahdomme jäädä. Siksi, Herran haltuun.
Velhoja hän sätti, kuninkaan nimen kun he minulle soivat-
ja käski heidän haastaa hänelle.
Profeettain lailla he tervehtivät häntä-
lukuisten kuninkaitten kantaisäksi.
Päähäni asettivat mahon kruunun ja kouraani kuivan valtikan-
- jonka outo muukalainen riistää, kun poikaa minulla ei ole.
Niin jos on, ryvetin sieluni Banquon lapsen tähden.
Sen tähden hurskaan Duncanin tapoin.
Auttaakseni kuninkaaksi, Banquon lasta kuninkaaksi!
Mene pois ja varro, kunnes kutsun.
- Teitä emmekö eilen puhutelleet? - Kyllä, armollinen herra.
No, oletteko sitten aprikoineet?
Se hän on, joka ennen muinoin salpasi teiltä onnen tien-
- vaikka arvelitte siksi minua viatonta.
Sen te selvititte.
Oletteko niin kärsiväiset luonnostanne, että tuon siedätte?
Niin laupiaatko, että hänen ja hänen lastensa edestä rukoilette-
- tuon, jonka käsi raskas teitä alas hautaan painoi?
Kuningas, miehiä me olemme.
Niin, miehistä ehkä kirjoissa käytte.
Kuin piski, hurtta, rakki ja luppakorva-
- joilla koiran nimi on kaikilla. Niinpä käy ihmisenkin.
Jos nyt listassa olette, ja ette alinta miehenluokkaa, ilmaiskaa se.
Niin povellenne uskon toimen-
- joka, jos teette sen, vihollisenne sortaa ja rakkauteeni teidät solmii.
Hän elämällään terveyteni tärvää. Paranen, jos hän kuolee.
Olen mies, jota maailman iskut, potkut niin härnänneet on-
- etten huoli, mitä maailman kiusaksi tehnen.
- Minä myöskin. - Banquo oli vihollinen teille.
- Niin oli. - Niin myös minulle.
Voisin hänestä päästä julkivaltaa käyttäen-
- ja tunnustan sen suoraan, mutta en saata-
- eräiltä ystäviltä, jotka meille on yhteiset-
ja joihin panen arvon.
Senpä vuoksi teiltä apua kosin nyt-
- näin ihmisiltä tekoni peittäen monestakin syystä.
- Teemme, mitä käskette. - Miehuutenne kuultaa jo silmistänne.
Tänä iltana on se tehtävä eikä aivan lähellä linnaa.
Hänen kanssaan, ettei jäisi puolitekoon työmme-
- Fleancen, tuon hänen poikansa, joka on myötä-
- jonka ero täältä on yhtä tärkeä minulle kuin isän-
- täytyy synkän hetken onnesta osansa saada.
- Tuumimaan nyt menkää. - Valmiita ollaan, herra.
Osoita heille paikkansa.
No, herrani?
Miksi yksin noin te käytte-
kamalat haaveet seurana?
Miksi muistaa, mitä ei voi auttaa? Tehty, mikä tehty.
Ei surmaansa saanut käärme, sai vain haavan.
Hajotkoot taivaat ja maat, ennen kuin pelossa ateriamme syömme-
- ja nukahdamme mielessä unen hirveydet, jotka öisin meitä vaivaa.
Parempi olla kuolleen luona, jonka lähetimme rauhaksemme ikirauhaan.
Haudassaan on Duncan ja elon kuumeen jälkeen hyvin nukkuu.
Pahintaan petos teki:
Ei teräs, ei myrkky, ei ulkosodat, kapinat-
ei mikään häntä enää saavuta.
Oi, mieheni armas, siloita jylhä katseesi.
Ole tänään iloinen, kirkas vieraittesi kanssa.
Niin kyllä, armaani. Samoin sinä.
Oi, vaimo, skorpioneja on täynnä sieluni.
Vielä elää Banquo ja Fleance.
Mutta ei ole heillä ikuisuuden valtakirjaa.
Se lohduttaa: He ovat saatavissa.
Iloitse siis.
Ennen kuin yökkö päättää yölentonsa-
ja Hekaten mustan käskystä-
- koppakuoriainen univirttään nukuttavalla hyrinällä soittaa-
on teko tehty mitä julmin.
Mikä on se teko?
Viaton ole, armas, kunnes teosta iloita saat.
Yö umpisilmä, joudu, armeliaan päivän hellä katse peitä.
Ja verikäsin näkymättömin revi rikki-
- tuo suuri valtakirja, joka kalvaaksi minut saa.
Jo hämärtää, kotiinsa metsään varis lentää.
Päivän iloiset lapset nuokkuen nukkuvat.
Yön mustat henget ryöstönsä alkavat.
- Ken yhtymään sinut käski meihin? - Macbeth.
Epäillä häntä ei tarvis.
Tehtävämme hän tuntevan ja käsittävän näyttää.
Siis auta meitä. Lännessä päivä vielä hiukan hohtaa.
Väijymämme jo lähenee.
Kello näyttää päivää, mutta synkkä yö tukehduttaa taivaan lampun.
Yön kunniaksiko vai päivän häpeäksi-
maan kasvot hautaa pimeys nyt?
Tänä yönä sataa.
Se kaatukoon!
Petosta!
Fleance, pakoon riennä, pakoon!
Pakoon!
Poskellasi on verta.
- Se Banquon on. - Hän siis on poissa.